Ја цијели живот сањам како одлазим уз ријеку
Старим паробродом који вози сол
И да носим једну давну, никад прежаљену љубав
Танку дугачку цигару и пар мамуза од злата
Да сам Шејн
Да сам Шејн
Живот уз границу је опасан и тврд
Нек моје име овдје од сад значи правда
Већ чујем причу како за мном јаше смрт
Док јашем црвен поред ватри на рубу града
То је Шејн
То је Шејн
Дарко Рундек
*
То је било време, моје детињство, када се вестерн могао гледати
недељом поподне на телевизији или у биоскопу. Ти филмови, уз стрипове, били су део
субкултуре коју смо усвајали и у неким сегментима су утицали на формирање
личности и систем вредности. Наравно, да не буд заблуде, главни утицаји су
долазили из породице, школе, обичаја и вере, из озбиљног образовања кроз школску
наставу и лектиру. Било је и идеолошког утицаја али се он у породицама где се
гајила вера одбијао о бедеме традиције. Ипак, нису занемарљиви ни утицаји
музике, филма, стрипова, спорта, друштвеног живота.
За разлику од данашњих холивудских филмова вестерни нису у себи доминантно садржавали пропаганду и скривене поруке оденуте о обланде других
тема. Махом је све у тим филмовима било јасно и срно-бело. Знало се шта је шта?
У односу на данашње време када се уметност гуши у блату политичке коректности и
родне равноправности, ти филмови су реално описивали време робовласништва и
геноцида над Индијанцима. У тим филмовима се могло видети да Индијанци нису могли у салун а да су црнци били робови.
Док се вестернизација спроводила само (или: већином) уз каубојске
филмове то и није било толико лоше и уклапало се симболиком у наше митове и
симболе. Па и ми у СФРЈ имадосмо своје вестерне у виду партизанских филмова.
Валтер брани Сарајево је типичан вестерн са свим својим карактеристикама.
Много сам волео да гледам вестерне, били су реткост, а и данас када
их на каналима има свакодневно, увек погледам неки кад год ми се укаже прилика.
Рекох ти филмови су делимично утицали на мене и моју генерацију, из времена
детињства, на сазревање, игре, формирање кодекса части.
Више бих веровао Фројду да је помињао „каубојско несвесно“ или „да
је брзо потезање револвера повезано са прераном ејакулацијом“, него што
прихватам његове глупости о инцесту и „несвесном кастрирању оца“. Велика пљачка
воза је снимљена 1903. године а до своје смрти 1939. године Фројд је могао да
види много вестерна. Наравно, карикирам, Фројд у својој уштогљености није имао
појма о систему вредности каубојца и о томе ко је добар а ко лош и зао на Дивљем западу.
Истине ради, у средњој школи сам носио надимак Фројд. Добио сам га
од другова и другарица из одељења због мог филозофирања. Али, никако нисам био
књишки мољац: знао сам будем и Шејн и Дивљи Бил, у зависности од ситуације.
Архетип, ред је да се помене и Јунг, дакле колективно искуство и
перцепција вестерна почива на митовима и симболима које нам је сервирао Холивуд
описујући време и поднебље Дивљег запада.
Вестерн мора бити саткан од општих места или није вестерн!
Дакле, добри, стари вестерн?!
Од детињства па до данашњих дана, а педесет и шеста ми је док ово
пишем, волим да погледам доброг каубојца исто онолико колико и добар порнић (Vintage, и без Фројда, молим).
Шта су општа и обавезна места класичних вестерна, без чега они не
би били то што јесу?!
Увек се боре добо и зло и углавном побеђује добро (иако су шансе за
победу биле мале).
Двобој се мора одиграти на ферку а суштина је да противник први потегне а ви да будете бржи и тако избегнете вешала или линч. Чак и када неко
покуша да вас упуца на кварно, с леђа, увек ће се наћи ваш пријатељ с којим
јашете или жена која вас воли, да зликовца смлати са сачмаром.
Револвераш мора бити ладан ки шприцер и брз попут мунгоса. О
прецизности нећу ни да говорим: тај може да погоди долар у лету неколико пута и
да вам избије пиштољ из руке без да вас повреди (мало се држите за исту и то је
то).
Ту су даље идиличне слике прерије и сурови гризлији из планине,
стока која мирно пасе, као да се неће тек за који трен догодити стампедо.
Лепа индијанска села која ће бледолики спалити.
Крда бизона која се преливају преријом. Каравани. Кад су нападнути
направе круг а Индијанци идиотски круже око њега.
Каубој који јаше у сутон а у даљини пуко Месец!
Кафа са ватре, на којој се пече зец, пасуљ из лименог тањира.
Седло под главу а у даљини завијају којоти (или су то Индијанци?!). Ту је и стари трик са покривеним деблом и шеширом, што треба да изгледа да
каубој спава поред ватре а он, уистину, чека из мрака да заскочи бандите.
Од почетка до краја, каубој мора да буде уредан а лепотица чиста,
нашминкана, лепо обучена и сређене фризуре и после три месеца и прерији.
Дилижанса! Луде трке!
У добром каубојцу мора постојати зликовац (ружан, прљав и крезуб),
херој (леп, јак, брз и праведан), помоћник хероја (због хумора, Валтер Бренан
или Виктор МакЛаглен) и лепотица (са којом ће херој на почетку имати
несугласице али у коју ће се заљубити до ушију и најзад бити са њом). Некад су
присутне две лепотице које се боре за наклоност хероја.
Има неких филмова где је јунак у ствари антијунак и то нас је много
нервирало (док не дође памети).
У каубојцу је главно опште место да се скоро уопште не обраћа пажња
на број убијених и мртвих. Када Џон Вејн (чувени Војвода, The Duke) побије
масу противника и случајних пролазника, он после тога мртав ладан прескаче
преко њих, нехајно, хрлећи лепотици у загрљај, а раздрагана маса весело кличе и
аплаудира.
Ипак, уколико бих у неколико простих речи дефинисао класичан
вестерн то би било следеће: салун, незаборавне туче у салуну, покер, курве,
пијаниста, шанк (и чувено дај ми флашу вискија, али не од оног што продајеш
Индијанцима), двобоји, када за купање и каубој у њој са шеширом, цигаром и
вискијем, добри стари Колт, добра стара Винчестерка, коњ, Индијанци, ранч, воз,
караван, шешир, мамузе, вешала, затвор, линч, потера, банка...
Коњ је главно превозно средство и та грациозна животиња је
обележила вестерне. Коњ је најчешће и најбољи друг нашег јунака и зна да дође
на звиждук. Са друге стране, за железницу увек раде неки бандити који желе да
отму ранчеве и земљу од мирних ранчера.
Ми, као клинци, можда тада нисмо чули за Степојевац или Сурдулицу,
али смо знали за Тумстон (изговарали смо Тумбстон), Доџ Сити, Аламо, Литл Бигхорн,
Ларами, Пекос, Рио Гранде.
Ко од нас, тада, није знао за Џон Вејна или Гари Купера?!
Ко није хтео да буде као Шејн?!
Добро, постоје и шпагети-вестерни, који су једним делом снимани у
Југославији и немачки (источно-европски) вестерни са Винетуом и Олд
Шетерхендом. У тим филмовима се прославио Гојко Митић, глумећи Индијанце. Ове
последње нисам волео због немачког језика. Сматрао сам да каубојац може бити
само на енглеском, чак и када Индијанци причају (хауг). Ето, то је свакако део
утицаја и пропаганде. Наиме, тада нисам знао оно што сада знам а то је да је у
то време немачки језик био подједнако заступљен у Америци колико и енглески.
Постоје вестерни који су обрађивали раније периоде а то је прва
половина деветнаестог века и они имају посебну и другачију иконографију, одећу
и наоружање. Ту још нема шешира већ капа од крзна (Дејви Крокет) а пушке су
кугларе које се пуне са краја цеви.
Прави вестерн, по мени, обрађује другу половину и крај деветнаестог
века и чине их свето тројство каубојаца а то су колт – салун – Дивљи запад.
Индијанци нису били нужни.
Е, па у том периоду, како би изгледао типичан каубој?
Шешир, у главном Стетсон, прслук, марама око врата, чизме са
мамузама, колт на опасачу, везан за бутину.
Код револвера се морамо мало задржати. У зависности од филма и главног глумца, зависило је и који ће револвер бити у главној улози. Џон Вејн је волео да паше Colt 1873 Peacmaker, звани Миротворац. Клинт Иствуд се није одвајао од модела 1847, такозваног Шетач (Walker). У великим количинама су се појављивали и модели 1836 (Paterson), 1851 (NAVY) и 1860 (Army). Наравно, севнуо би, ту и тамо и понеки дилинџер (Dillinger).
Каубој мора да има коња и лепо кожно седло на којем су закачени
колут конопца, бисаге, чутурица са водом, и кожна футрола у којој је
винчестерка.
Ако би се међу револверима појавио и понеки ремингтон (Remington), када је пушка у питању ту је неприкосновена винчестерка (Winchester) са моделима 1873 (о коме је снимљен и филм под насловом Winchester 73) , па
на даље до 1894, са нагласком на старије моделе.
Мање више тако опремљен, каубој лежи поред ватре, после кафе и
пасуља, бацио је шешир на лице и куња слушајући ономатопеју Индијанаца. Кренуо
је из једног града у други, често без циља, тек да лута, јер тамо су сви
градови исти, имају главну улицу, место двобоја, коју граниче дрвене зграде
салуна, хотела, банке, продавнице, штале, затвора. Успут је помогао једном каравану којег су напали Индијанци, спасао је лепотицу, извадио јој је стрелу из рамена, поцепао хаљину да је превије али је пре тога посисао отров из крви.
Наш херој се може звати Били Кид, или Вајат Ерп, или Док Холидеј, или Дивљи Бил Хикок, или Џеси Џејмс, или Пет Гарет, или Буч Касиди. Можда бежи од Пинкертона или га јури Луди Коњ. Можда он јури Џеронима или извиђа за Кастера тражећи Бика који седи.
Најважније, већина поменутих ликова је заиста постојала али су тек
уз помоћ литературе и вестерна ушли у легенде.
Њих, и многе друге, су глумили Џон Вејн, Клифт Монтгомери, Гари
Купер, Клинт Иствуд, Грегори Пек, Кирк Даглас, Ричард Видмарк, Роберт Мичам,
Кларк Гејбл, Ван Клиф, Џемс Стјуарт, Хенри Фонда и, мени омиљени, Илај Волак и
Роберт Дувал.
Њихове љубавнице и фаталне жене су биле: Џоан Дру, Мерилин Монро, Клер Тревор, Вивијан Ли, Грејс Кели, Кети Курадо, Вера Мајлс, Џин Артур, Шели Винтерс, Дајана Лејн, Линда Дарнел.
Џон Форд је краљ вестерна, што се тиче редитеља. Поменућу Хауарда
Хокса, Сем Пекинпоа, наравно, и Серђа Леонеа.
Велика пљачка воза, Поштанска кочија, Моја драга Клементина, Река без повратка, Црвена
река, Шејн, Човек из Ларамија, Буч Касиди и Сандес Кид, Обрачун код ОК корала,
Тачно у подне, Дивља хорда, Добар, лош зао, Човек звани Храброст, Човек који је
убио Либертија Валанса, Седморица величанствених, а, ако ћемо право, и
Прохујало са вихором је у неку руку вестерн.
Наравно, ово су само неки и најпознатији каубојци, али их има још
на стотине подједнако добрих и на хиљаде који нису лоши.
Рекох већ, вестерн филмови и стрипови су део исте субкултуре и отоме можете читати овде (кликом).
Одрастајући на улици, у школи, комшилуку, ми смо као деца делимично
прихватали и кодексе вестерна: владао је закон јачега и обавеза слабијега да се
бори до краја без обзира на цену. Трудили смо се да се боримо поштено и по
неким кодексима. Била су нека неписана правила. Подразумевало се да заштитиш
сестру или другарицу или да браниш слабијега од других. Желели смо да будемо
храбри, јаки, поштени и стопљени с природом. Нисмо бежали од борбе, нисмо цинкарили,
чак ни када су нас тукли јачи и бројнији. Било је важно да сачуваш част, да не
будеш кукавица. Поента је била да се сам снађеш, одбраниш и осветиш. Не
ослањајући се на друге (некад и ослањајући се на твоје, другове и браћу) понекад си био принуђен да узмеш правду у своје руке. Какви јебени наставници,
професори, педагози, психолози, социјални радници или невладине организације?!
Има сам за себе да се бориш и да на тај начин ојачаш и стекнеш поштовање
других. За то ти је потребно да имаш доброг коња, брзу руку, бистро око, згодну
курву и залазак Сунца! Макар и у машти! И шта ти више треба од свега тога и
маште?!
Наравоученије вестерна: никада не бежати од непријатеља ма колико
јачи били од тебе; прво сам изађи пред барабе, обрачунај се са њима, победи их,
па тек онда баци звезду у прашину и тачно у подне напусти град који те не
заслужује. Тек онда! Никако пре!